Assumpte: [VALENCIA] Bruixes i catalans (Levante-EMV)
Des de: Casimir Nalda Ausina...
Data: Wed, 23 Mar 2005 08:21:05 +0100
A: Llista de VALENCIÀ <valencia@upv.es>

*JORDI SEBASTIÀ - Regidor del Bloc Nacionalista Valencià a Burjassot*

Un dels més complets i sagaços estudis sobre la cacera de bruixes que tingué lloc a la convulsa Europa dels segles XVI i XVII és el que dugué a terme l´antropòleg nordamericà Marvin Harris. Harris intentà anar més enllà dels treballs realitzats fins al moment que, tot i recollir dades exhaustives, no podien explicar la raó última del fenomen, al que s´acabava per qualificar de «bogeria col.lectiva». Per al que fóra professor de la Universitat de Califòrnia, darrere de la persecució dels acusats de bruixeria -que segons les dades va dur a la foguera més de mig milió de persones- hi havia alguna cosa més que la «bogeria col.lectiva», en concret una planificació estudiada i metòdica per part de les classes dirigents que volien derivar cap a aquella cacera al·lucinant el creixent descontent de les masses populars. Fomentant la por a les bruixes i acusant-les de tota mena de desgràcies: les males collites, les plagues, la sequera... el poder de l´època, polític, econòmic i religiós, aturava les possibles revoltes populars i canalitzava el descontent de les masses famolenques que, en lloc d´atacar senyors i bisbes intstal·lats en el luxe, acabaven cremant els seus veïns. L´estratègia exigia una pressió constant, de forma que no sols era condemnable un acte de bruixeria sinó també l´escepticisme respecte a la seua existència: afirmar que les bruixes no existien era un passaport directe al foc. 

La tàctica d´inventar bruixes s´ha repetit sovint en la història occidental. Ja foren jueus, masons, infiltrats comunistes... el poder ha creat bruixes sempre que ha necessitat distraure els súbdits en èpoques de crisi. Ja fa anys que les classes dirigents valencianes -politiques, empresarials i, sí, també religioses- seguint la mateixa estratègia crearen les nostres pròpies bruixes: els catalans (i els catalanistes). De la mateixa forma que al segle XVI era impossible dir a Europa una cosa tan evident -també per a aquells temps- com que ningú podia envolar-se amb un pal entre les cames, també ara resulta perillós dir a València una cosa tan òbvia com que el català i el valencià són la mateixa llengua. I quan dic òbvia no em referesc sols a les aclaparadores evidències científiques sinó al sentir natural dels parlants que, per exemple, entenen perfectament els esportistes catalans que usen la seua llengua a Canal 9... 

En un país on els estudiants passen fred en barracons i saben perfectament que si obtenen un títol universitari hauran d´emigrar per guanyar-se la vida (ací només fan falta cambrers i obrers de vila), on els malalts han d´esperar cada dia més temps per ser consultats pels metges, on les empreses que treballen per a la Generalitat saben que tardaran anys a cobrar i on el territori desapareix a ritme de vertigen sota el ciment de les finques, amb pisos que cap treballador podrà comprar mai, les bruixes esdevenen una prioritat. Al país de l´Americ´s Cup, ni les ciutats de les ciències, de la llum o de no sé què més, poden ocultar la terrible crisi social que s´amaga sota els diners fàcils de l´especulació immobiliària. Per això, la televisió oficial ompli vinga de minuts acusant els catalans de furtar-nos l´aigua, la llengua i tot el que vinga; com fa quatre-cents anys feien les bruixes. 

No resulta estrany doncs, que el president de la Generalitat diga una barbaritat tan immensa com que no acceptarà mai la unitat de la llengua i que repte al cap de l´oposició a dir el contrari; és a dir que s´atrevesca a dir que no es pot volar amb una granera. Ja siga per por al foc o perquè les bruixes catalanes també li resulten útils, qui hauria d´exercir d´opositor a la terrible irracionalitat que s´ha insta·lat en el discurs polític valencià, calla (i atorga). La foguera ja crema però lluny de purificar, el seu fum emmetzina més i més l´ambient; potser m´estic guanyat el meu lloc sobre la llenya però saben el que que els dic: jo no crec en bruixes.